Report 159 / Middle East & North Africa 30 June 2015 5 minutes על מצבו של הסטטוס קוו בהר הבית Share Facebook Twitter Email Linkedin Whatsapp Save Print Download PDF Also available in English Hebrew English Arabic תקציר מנהלים במהלך חודש הרמדאן, כאשר חגי תשרי לא הרחק בעקבותיו, המתיחות ברחבה הקדושה – המכונה על ידי היהודים "הר הבית" ועל ידי המוסלמים "אל-חראם א-שריף" (המתחם המקודש והנעלה) – להתגבר מתגברת לאיטה. במועד הזה בשנה שעברה היה נראה שהאתר עלול להיות נקודת המוקד של אינתיפאדה פלסטינית נוספת, ואולי אף של התנגשות יהודית-מוסלמית רחבה יותר. בכירים בישראל סבורים כי השקט היחסי השנה בר קיימא, כל עוד שרים וחברי הכנסת יימנעו מלנסות לשנות את מערך ניהול הרחבה, כפי שניסו בשנה שעברה. ללא קשר לשאלה האם הערכות אלה יעמדו במבחן עונת החגים הקרובה, קרוב לוודאי שהשקט לא יאריך ימים. הלחצים של פעילים יהודים בישראל בסוגיית ניהול הר הבית אמנם הייתה גורם מכריע בהצתת הסבב האלימות האחרון, אך התגברות החשיבות הדתית של הרחבה הקדושה בייחוד בקרב יהודים אך גם בקרב מוסלמים, והתעצמות המתיחות הפוליטית סביב הרחבה נמשכת כבר שני עשורים. כתוצאה מכך, הסדר הסטטוס קוו אשר שמר על פי רוב על השקט מאז ישראל החלה את אחיזתה במזרח ירושלים ב-1967, נשחק. יש למנוע שחיקה נוספת על ידי הרחבת מערך הסטטוס קוו. האתר הקדוש ביותר ליהדות, והשלישי בחשיבותו לאסלאם אחרי מכה ומדינה, בו נמצאים כיפת הסלע ומסגד אל אקצא, הוא מעין מיקרוקוסמוס של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. התפרצויות האלימות שמתרחשות בו שוב ושוב מסתיימות בקול ענות חלושה, ללא הכרעה של ממש. כסוגייה המיועדת לפתרון במסגרת הסדרי הקבע, בעוד התהליך המדיני מצוי בקיפאון עמוק, עתידו בלתי ברור, וממשלת ישראל מנצלת זאת בכדי להרחיב את שליטתה ברחבת ההר. זאת ועוד: הניהול המשותף הישראלי-ירדני של האתר הוא דוגמא גם להדרה הפוליטית של הפלסטינים מהמקום אותו הם מחשיבים לבירתם, ולחוסר יכולתה של התנועה הלאומית הפלסטינית המפולגת להגן על אותו המקום. עמוד תווך של היהדות וכאתר בעל חשיבות מרכזית באסלאם, הרחבה הניבה גם התכחשות ערבית להיסטוריה היהודית ולזיקתה לארץ הקודש, ודחייה יהודית, בפרט במחנה הדתי, של הזיקות הפלסטיניות והמוסלמיות. כסמל דתי ולאומי מוביל בשני הצדדים, הרחבה מנכיחה את המשקל ההולך וגובר של קולות דתיים-לאומיים בישראל ושל קולות איסלאמיסטים בקרב הפלסטינים. אך לרחבת ההר יש גם מאפיינים ייחודיים. היא המקום היחיד בגדה המערבית שבו יש לממלכת ירדן תפקיד רשמי והמרחב הפוליטי היחיד בירושלים עבור הפלסטינים בו הם יכולים להתארגן. בישראל, האתר הפך להיות מוקד מרכזי עבור הימין, ובפרט הציונות הדתית, שהדגישה עוד את חשיבותו של המקום בעקבות הסכמי אוסלו מ-1993 וההתנתקות מעזה ב-2005. הרחבה הקדושה לא רק משקפת אירועים המתרחשים במקומות אחרים, אלא גם מעצימה אותם. זיכרונות האינתיפאדה השנייה שהצית ביקורו של אריאל שרון באתר עם פמליה של כמה מאות אנשי ביטחון, טריים עדיין. רבים לכן חוששים שאלימות באתר עשויה להוביל להידרדרות רחבה יותר. משום שהאתר מדגיש את פוטנציאל האלימות, את השסעים בתוך שתי החברות ואת הכשלים של התהליך המדיני, יש צורך דחוף בתשומת לב אליו. בה בעת, טיפול מידי עשוי להצביע, ולו ברמז, אפשרות כיצד נכון להחיות את התהליך המדיני הגווע. ההצעה האחרונה עשויה להיראות פרדוקסלית, שכן עתיד הרחבה הקדושה הוא אחת מסוגיות הסדר הקבע היותר קשות לפיצוח. בישראל, הזיקה אל הר הבית גבוהה מאי פעם, שכן לימין ולשמאל קשה במיוחד לקבל את העובדה שבמדינה יהודית יוטלו הגבלות על הפולחן הדתי של יהודים, לא כל שכן במקום הקדוש ביותר להם. לאחר 1967 ובמשך כמה עשורים, ממשלת ישראל הייתה נכונה להשאיר על כנו את הסטטוס קוו, לפיו כניסת היהודים לרחבת ההר הותנתה בפועל בהסכמה ירדנית ותפילת לא-מוסלמים ברחבה נאסרה. כיום, לעומת זאת, רבנים מרכזיים בציונות הדתית מאשרים ואף מעודדים את העלייה להר הבית; ולמרות ההתנגדות החרדית, הדתיים-לאומיים אשר חותרים לשינוי מערך ניהול הרחבה מצאו להם בני ברית חילוניים, המאמינים כי אין להגביל את ריבונות ישראל ואת חופש הפולחן באתר. עבור הפלסטינים, התגברות העניין והנוכחות היהודיים ברחבה הקדושה מעוררים באופן תחושה שלטעמם הינה מוכרת מדי, שכן מבחינתם זוהי המשכה של מגמה רבת שנים. בהמשך לפגיעה במספר מסגדים ואתרים קדושים אחרים בשנים שלאחר מלחמת העצמאות ולחלוקת מסגד אברהימי בחברון בכדי לאפשר תפילת יהודים במערת המכפלה – הפלסטינים איבדו בהדרגה את השליטה במקומות הקדושים ובסמלים הלאומיים שלהם. אתרים יהודיים דתיים והיסטוריים במזרח ירושלים הפכו למוקדי שליטה ישראלית. נוכחות יהודית באותם האתרים באה יחד עם מעורבות ביטחונית בסביבה הערבית הסמוכה, ועוררה כעס והתנגדות אצל התושבים. לשיטתם של פלסטינים רבים הם נאבקים באל-אקצה על המבצר האחרון בעיר שלמעשה הם כבר איבדו. עם התדרדרות התיאום בין ירדן לישראל ולאור פרשנויות סותרות של מערך הסטטוס קוו, בעלי העניין השונים מנסים להגן על האינטרסים שלהם על ידי יזום משברים – באמצעות זריקת אבנים, כוחות ביטחון או דיפלומטיה. הסטטוס קוו, שראשיתו ביוני 1967, נראה כאילו הגיע לסוף דרכו, אך למרות מגבלותיו הוא נותר מוקד ההסכמה היחיד בין הממשלות בעלות העניין בנוגע לרחבה הקדושה. כדי להבטיח את היציבות במקום, יש לחזק ולהרחיב את הסטטוס קוו הקיים. מהלך כזה יכול לכלול: גישה. נוכחותם של יהודים דתיים ברחבה הקדושה לבעיה מעוררת מחלוקת חריפה מאז שגישת המוסלמים למתחם הוגבלה. דווקא הנכונות לאפשר גישה לכל הקהילות סוללת את הדרך להבטחת הגישה של כל קהילה בנפרד. תפילה. יש להימנע מלבצע כל שינוי חד-צדדי בהסדרי התפילה ברחבה הקדושה, הרכיב הנפיץ ביותר בסטטוס קוו. לכן, עד שישראל, ירדן והפלסטינים יסכימו על שינויים, אין לאפשר תפילה של מי שאינם מוסלמים באתר, ובתוך כך גם יהודים. ארכיאולוגיה ועבודות ציבוריות. מנהיגים משני הצדדים צריכים לגנות את הטענות המיושנות והמסוכנות שמעלים בציבור שלהם: בישראל את הטענות שלפיהן עבודות התחזוקה הירדניות (המבוצעות על ידי ההקדש האסלאמי – ווקף – שמנהל את המקומות הקדושים) הורסות ממצאים ארכיאולוגים יהודים, ואצל הפלסטינים, הירדנים והערבים ככלל – שישראל זוממת להרוס את מסגד אל-אקצה. השתתפות פלסטינית. הסטטוס קוו כיום הוא ביסודו הבנה ישראלית-ירדנית וככזה הוא מדיר את הפלסטינים. הגוף הירדני איננו זוכה לאמון במזרח ירושלים. אף שהשתתפות רשמית של הרשות הפלסטינית לא תהיה מקובלת על ישראל, מועצה מייעצת המורכבת מדמויות פלסטיניות ירושלמיות בכירות, עשויה להעניק לו את רמת הסמכות הדרושה לייצב את המצב בעיר. חזון מרחיק לכת יותר הוא לראות באתר קרש קפיצה לחשיבה מחודשת על השאלה כיצד על ישראלים ופלסטינים לפעול כדי להגיע לשלום. לשם כך נדרשת חשיבה מחודשת על שילוב קבוצות וסוגיות שהודרו עד כה הדיונים במאמצים המדיניים, כמו ציונים דתיים בישראל, פליטים פלסטינים, תושבי מזרח ירושלים וערבים אזרחי ישראל. הרחבה הקדושה היא הזדמנות לשלב גם את הממדים הדתיים והנרטיביים של הסכסוך, שחשיבותם גברה. דיאלוג דתי – בתוך כל חברה וקהילה דתית ובהמשך במידת האפשר גם ביניהן – עשוי לסייע לא רק להשגת פתרון לסכסוך, ביום מן הימים, אלא גם לניהול האתר הביניים עד אז. יהיה קשה לגבש הסכם או הסדר כלשהו, בפרט בנוגע לרחבה הקדושה, ללא תמיכת מנהיגים דתיים. יחד עם זאת, בהתחשב בפוטנציאל הגבוה לאלימות ברחבה הקדושה, יש להתחיל מהיסודות: הבטחת סביבה יציבה בה אפשר יהיה להניח את אבני הבניין של תהליך מדיני חדש. נוכח העובדה שהתהליך המדיני איננו מתפקד עוד ושממשלת ישראל מוכנה לחיות גם בלעדיו, שהסלמה משמעותית מול עזה היא תמיד תרחיש אפשרי, שהתנועה הלאומית הפלסטינית על הקרשים ושדעתה של הקהילה הבינלאומית מוסחת כאשר שאר האזור העולה בלהבות – הרגעת הליבה הסמלית של הסכסוך תהיה הישג חשוב. ירושלים ובריסל, יוני Download pdf to continue reading the full report Executive Summary With the Muslim holy month of Ramadan underway and Jewish high holidays soon to follow, tensions have started to rise, if only slightly, at the Holy Esplanade – the Temple Mount (har habayit) to Jews, the Noble Sanctuary (al-haram al-sharif) to Muslims. In mid-2014, it seemed the site might be the epicentre of the next Palestinian uprising, even a broader Jewish-Muslim clash. Israel believes 2015’s relative calm is sustainable, if ministers and Knesset members refrain from pushing, as they did last year, to change the setup. Even if this proves correct during the holiday season, quiet is unlikely to endure. While Jewish Temple activism was crucial in sparking the last round of unrest, the religious salience of and political contestation around the Esplanade, especially among Jews but also Muslims, has been increasing for two decades. This has eroded the status quo arrangement that has mostly kept the peace since Israel captured East Jerusalem in 1967. Any further slippage must be prevented and the status quo braced. Judaism’s holiest site and Islam’s third-most after Mecca and Medina, containing the Dome of the Rock and Al-Aqsa Mosque, is a microcosm of the Israeli-Palestinian conflict. It sees repeated violent upsurges that never decisively end, only fade; as a final-status issue in a stalemated peace process, its disposition remains unclear, a situation which Israel has exploited to expand control. Managed by an Israeli-Jordanian condominium, the site exemplifies political exclusion of Palestinians from what they consider their capital and the inability of their fractured national movement to defend it meaningfully. As a location that is both a paramount pillar of Judaism and centrally important in Islam, it invites Arab denial of Jewish history and connection to the Holy Land and Jewish rejection, especially within the religious camps, of Palestinian and Muslim ties. As the iconic national and religious symbol for both sides, it showcases the increasing weight of the Religious Zionist camp in Israel and Islamist voices among Palestinians. Yet, the Esplanade also has its specificities. It is the sole place in the West Bank where Jordan has a formal role and where in Jerusalem Palestinians can organise with relative autonomy. Its sensitivity also amplifies events elsewhere. With memories still fresh of the second intifada, which Ariel Sharon set off by visiting with several hundred security personnel, many believe there is no quicker path to a major conflagration than violence there. It has been a focus of the Israeli right, especially Religious Zionist elements, which came to emphasise it after the 1993 Oslo Accords and Israel’s 2005 Gaza withdrawal. Because it highlights violence potential, the fault lines of both societies and the failures of the diplomatic process, the Esplanade urgently requires attention. This exigency, at the same time, could perhaps offer a hint of how to rejuvenate an exhausted peace process. This may sound counter-intuitive, as the site is one of the toughest final-status issues. In Israel, attachment to it is stronger than ever. On right and left, it beggars belief that in a Jewish state Jews face limitations on religious practice at their holiest site. For decades after 1967, Israel was content to leave in place a status quo under which entry of Jews was on Jordanian sufferance, and non-Muslim prayer was banned. Today, mainstream Religious Zionist authorities even encourage Jewish ascension; despite profound ultra-orthodox disagreement, they have secular allies who believe Israel’s sovereignty and freedom of worship ought not be abridged. For Palestinians, increasing Jewish interest in and presence on the Esplanade portends the too familiar. From desecration of a number of mosques and other holy sites after the 1948 War to division of the Ibrahimi Mosque in Hebron to allow Jewish worship at the Cave of Machpela, Palestinians progressively have lost control over religious sites and national symbols. Jewish historical and religious sites in East Jerusalem have become foci of Israeli control, attracting a Jewish presence that securitises Arab surroundings and embitters residents. Many Palestinians believe their last stand is at Al-Aqsa, in a city already lost. With deteriorating coordination and competing interpretations of the status quo that leave stakeholders to protect interests by precipitating crises – by stones, security forces or diplomacy – the status quo conceived in June 1967 may seem obsolete but remains the only consensus about the Esplanade. To shore up the site’s stability, it must be shored up. This involves: Access. The presence of religious Jews on the Esplanade became contentious only once Muslim access was greatly reduced. Access for all communities is the best way to ensure access for each. Prayer. There should be no unilateral change in the prayer regime, the most explosive element of the status quo, so until Israel, Jordan and the Palestinians can agree on change, there should be no non-Muslim, including Jewish, prayer. Archaeology, Public Works. Leaders on both sides should denounce the obsolete, dangerous claims made by their own publics: in Israel, that Jordanian maintenance work performed by an Islamic endowment that administers holy places is destroying Jewish artefacts; and among Palestinians and Jordanians and Arabs in general, that Israel is plotting to destroy Al-Aqsa Mosque. Palestinian Participation. The status quo is an Israeli-Jordanian understanding that excludes Palestinians. The Jordanian body thus lacks credibility in East Jerusalem. Though formal Palestinian Authority (PA) participation would not be acceptable to Israel, a consultative entity of prominent Palestinian figures in Jerusalem could give it a degree of authority that could help stabilise the city. A bolder vision would see the site as a jumping off point to reimagine what is needed to reach peace. This requires including marginalised groups and excluded issues, such as Israel’s religious Zionists, Palestinian refugees, East Jerusalemites and Arab citizens of Israel. The Holy Esplanade is a venue for including the conflict’s religious and narrative dimensions, whose importance has grown. Religious dialogue, within each society and faith and if and when possible between them, is vital for resolving the conflict, but also for managing the site in the interim. Any deal, especially regarding the Esplanade, will be hard to forge or sustain without religious leaders’ support. But with the high potential for violence, there is reason to start with basics, ensuring a stable environment so building blocks of a new process can be laid. With the peace process defunct, Israel’s government willing to live without one, a major Gaza escalation always possible, the Palestinian national movement in shambles and a world distracted by a region aflame, calming the conflict’s symbolic core is important. Jerusalem/Brussels, 30 June 2015 Related Tags More for you Event Recording / Middle East & North Africa Avoiding All-out War in the Middle East Op-Ed / Middle East & North Africa The U.S. Can Do More to Prevent an Israel-Iran War Originally published in Foreign Policy